Při sestavování rodokmenu jsem přišla na spoustu kostlivců. Sice se to u nás hemží samými pololáníky, služkami, sprostými vojíny, posly poštovními, pokrývači a slévači, takže šance na modrou krev je nulová, o to zajímavější život ale tito lidé vedli. Nejvíc mě šokoval asi poměr narozených dětí a těch, které se dožily dospělosti (někdy to je třeba jen dvě ze sedmi apod.). Podle matriky narozených byly všechny dospělé ženy vlastně neustále těhotné nebo v šestinedělí, další možnosti snad ani neexistovaly. Otcové si matky svých dětí brali většinou až po druhém dítěti, ti statečnější se k těm nemanželským i přiznali nebo k tomu byli donuceni. Jen malý příklad za všechny: Martin a Františka ze Šťáhlav (nepatří do naší rodiny, i když jsou také Špilarovi).
Martin (zedník) a Františka, vzali se v roce 1864
- dvojčata František a Alois (1863–1863)
- syn Alois (1864–1889)
- dcera Johana (*1866)
- syn František (1868–1868)
- dcera Barbora (1869–1872)
- dcera Anna (*1872)
- syn František (1874–1893)
- dcera Františka (*1877)
- syn Josef (*1879)
- dcera Barbora (*1881)
- syn Rudolf (1884–1907)
Všichni moji příbuzní také po první světové válce (většinou mezi lety 1920 a 1922) vystoupili z katolické církve, jedna (nepamatuji si již kdo) pak po pár letech vstoupila do českobratrské církve. Kontaktovala jsem pana Petera Morée z Univerzity Karlovy, zda by mi tento jev nemohl přiblížit a byl tak hodný, že mi podrobně vysvětlil, že – stručně řečeno – faráři na Rokycansku byli až moc horliví a tlačili na pilu, takže to s První republikou a církevním rozvolněním přestalo lidi bavit, jednoduše z církve vystoupili a zůstali bez vyznání. Pan farář si na to dokonce musel pořídit razítko.
![](http://eliskaajejirod.cz/wp-content/uploads/2023/12/Odpadl-od-vyznani-1-1024x398.jpg)
Abych se ve všech příbuzných vyznala, vyrobila jsem si malou kartotéku, protože některá křestní jména se celkem často opakují (Barbora, Emilie, Anna, Josef, František, Jan). S pomocí maminky Emilie mi začaly docházet i další souvislosti, například že Johana Tolarová roz. Štěpánová (1848–1933), moje prapraprababička, je TA Johana, která ve věku 85 let „neočekávaně zemřela na sešlost věkem“, jak píšou v matrice. Kolují o ní historky, že si vždycky vybrala důchod, upekla bůček, celý ho snědla a zapila pivní polévkou. Jo a taky četla bez brýlí, byla fyzicky i duševně naprosto fit a měla stále svoje černé vlasy. Zřejmě dobrej oddíl. Zaujal mě i osud Matěje Černého (1838–1905), jehož příbuzenské vazby si můžete najít v rodokmenu, a který ve věku 67 let spáchal sebevraždu. Jeho předek František Černý se pro změnu „dal přejeti vlakem v nepříčetném stavu“.
![](http://eliskaajejirod.cz/wp-content/uploads/2023/12/Dal-se-prejeti-vlakem-1-1024x368.jpg)
Dobrou zprávou pro naši linii je, že příbuzní umírali povětšinou kolem sedmdesátky nebo osmdesátky na sešlost věkem nebo se ani nedožili dospělosti (příčina úmrtí je hlavně tetanus, záškrt, neštovice a tuberkulóza). Nejlepší bylo, že jsem přišla na to, že praděda Jan byl nemanželský, což pro tetu Helenu bylo velké překvapení, protože se o tom v rodině nikdy nemluvilo. Asi se to dědí, protože i její matka se narodila tři měsíce po svatbě. A takhle bychom mohli pokračovat do nekonečna. Plzeňská matrika sňatků je zase celá přelepená záznamy o rozvodech. Proto mě vždy pobaví, když někdo začne mluvit o tzv. tradiční rodině a o tom, jak dříve byli všichni spořádaní a žili krásný rodinný život.